![Angela Olt.](http://f7.pmo.ee/Eb6aw3dkFrboXkt-CmzubwWbopE=/1442x0/filters:format(webp)/nginx/o/2008/12/11/103830t1ha870.jpg)
Pean kohe alguses märkima, et juttu ei tule mitte rahast ja kinnisvarast, vaid hoopis lastest, kes on ju tegelikult kõige väärtuslikumad abielu jooksul soetatust.
Pean kohe alguses märkima, et juttu ei tule mitte rahast ja kinnisvarast, vaid hoopis lastest, kes on ju tegelikult kõige väärtuslikumad abielu jooksul soetatust.
Oleme ja elame väga materiaalses maailmas, kõik on ümber arvestatud käegakatsutavaks varaks. Ka lapsed. Täpselt on teada, kui palju maksab nende sünnitamine, palju kulub beebiaastate jooksul, kui palju koolitamisele ning ka järgnevale. Juriidiline pool selles küsimuses ei ole nii pragmaatilises võtmes selgeks tehtud kui asja rahaline pool.
Vanemate lahkuminekul jagatakse vara kokkuleppel. Kui see mingil põhjusel ei õnnestu, siis otsustab asja kohus, kus määratakse, kes ja kui palju saab abielu jooksul soetatust enda käsutusse. See käib eluta vara kohta.
Kui tulevad mängu lapsed, keda mõlemad vanemad endale nõuavad, tihti erinevatel põhjustel, peab sellegi vara jagama kohus.
Tavapäraselt, kuid mitte alati, määratakse lapsed ema juurde elama, isale antakse külastusõigus ja kohustatakse teda maksma laste heaks emale elatisraha (nn alimendid).
Ja siit algabki põrgutee. Kusjuures väga raske mõlemale lapsevanemale, ning loomulikult kanduvad vanemate negatiivsed emotsioonid ja keerulised rahalised suhted üle ka lastele.
Lapselt ei küsita
Lahku kolinud lapsevanemad näevad enda ja teise poole võimalusi ja kohustusi kardinaalselt erinevalt. Samuti ollakse vastastikku vihased ja kasutatakse vägagi alatuid ning ebaeetilisi võtteid teineteise halba valgusse seadmiseks, et tõestada kõrvalseisjatele, kui suur rongaema või -isa teine on.
Lapsed ei saa midagi teha, nemad on kui muu, abielu kestel soetatud vara, keda lihased ema-isa ja võõrad kohtuametnikud jagavad ning neile õige koha kätte näitavad.
Tihti ei anna kumbki osapool endale aru, kui määravad on need otsused laste edaspidises elus: peres hakkamasaamises, koolis, tööl ja siis juba oma pereelus - see üks otsus määrab nii palju.
Sageli tehakse raskeid otsuseid valedel ajenditel või siis ka subjektiivsetel kaalutlustel (kohus peab kahjuks sageli subjektiivsete tõenduste ja oma kõhutunde järgi otsustama, kellele lapsed jäävad. Kes ja kui palju maksab neile elatisraha ja kui tihti ning millistel alustel saavad lapsed teise vanemaga kohtuda).
Laps tohib kaasa rääkida väga harvadel kordadel ning ka sel juhul ei ole tema heaolu garanteeritud, kuna laps on kergesti manipuleeritav ja lapsevanemad valdavad seda kunsti täiuslikult, sest suhtlevad lapsega nn võimutasandilt.
Kuidas talitada?
Eesti ühiskonna areng on jõudnud etappi, kus oleks väga vaja tsiviliseeritud tegevusmudeleid ja häid reegleid. Neid peavad toetama vastavad õigusaktid, kuidas ikkagi käitutakse abielu/kooselu lõppemise korral.
Lahutus on ju kahe täiskasvanu negatiivsetest emotsioonidest ja kogemustest kantud otsus ning kui halbadelt tunnetelt on võetud pidur, siis lapse käest ei küsi keegi - mõlema vanema eesmärk on lahutada omadel tingimustel.
Tegelikkuses peaks aga põhieesmärgiks olema laste õigused ja huvid, mitte lahku kolivate vanemate võrdsed võimalused. Loomulikult on ka vanemate õigused väga olulised, kuid neid ei tohi panna laste õigustest ettepoole.
Mitmes riigis (nt Rootsi) on tavaks, et kohtulikul laste elukoha määramisel jagatakse laps vanemate vahel - kuu ema juures, teine isa juures jne, et mitte rikkuda lapsevanemate võrdseid õigusi.
Kas ka meie tahame siin, oma kodusel Eestimaal, samasuguseid, last vaenavaid otsuseid teha? Kas kahe täiskasvanu vastastikuse armastuse lõppedes peab just laps olema see, kes vastutab oma vanemate tegude ja otsuste eest?
Leian, et on viimane aeg diskussiooniks ametkondade ja huvigruppide vahel, vältimaks olukordi, kus laps on võrdne abielu jooksul soetatud materiaalsete väärtustega, mida saab omatahtsi ja ärategemise rõõmust liigutada kõvema tegija suva järgi või siis subjektiivsele informatsioonile tuginedes.
Eesmärk on ju siiski kaitsta lapse õigusi ja huve, et anda talle kõik võimalused kasvada heaks abikaasaks ja lapsevanemaks ning hooliva kogukonna täisväärtuslikuks liikmeks.
Artikli autor on seotud Viru Naiste Varjupaiga tööga ning koordineerib ka vägivaldselt käituvate meeste tugigrupi tööd.