Ning lõpuks, ma olen õnneks ka armastanud. Armastanud ringi ning ringe tõmmata ja avastanud, et armastan üht, kes julgeb mulle otsa vaadata ja kuulata. Mõista. Mõista, et ma tahan taas maale! Ma tahan maal elada, sest ma tahan meele tuletada, et meie kliimavöötmes on ikka vist veel neli aastaaega.
Ma tahan hakata aru saama, miks mu mesilassülem naabrimehe taru rohkem hindab, kui minu oma. Ma tahan aega kuulata, kes mind hommikul äratab. On see tüütu ja madalalt ümisev porikärbes või selge sihi ja terava nokaga hulgulind, kes otsib kevadel endale paarilist. Või on see hoopis väga kindlate traditsioonidega päike, sest kes kurat muu vahib mulle igal hommikul samast aknast sisse ja tahab puurida end meelega ärkaja silma ja tuppa kui mitte meie pudrusilmast “kõikide inimeste valgustaja”.
Ja laupäeviti unistan ma ajast puretud lavast. Kuumast, mis kujundatud värskete kaselehtede ning selgete sõprade rääkimistega.
Ja nüüd ma siis olen siin. Linnade vahel. Maal! Maamajas. On kevad. Selline pikaldane ja madalrõhkkondadest tiine. Selline kevad, kes alles hakkab vaikselt päikest lahti riietama, sest kevad ütleb alati oma alastuses meelega vaid üht: “Hakka tööle!” Ja hakkangi!
Siin töötades tuleb mul meele kõik see eelnev, millest ma olen unistanud, ja soov, et mind mõistetaks. Lihtsalt kuula ja sa näed, nagu öeldakse. Need unistused on siinsamas – maal, õhus ja kaugusest kostvas naabrimehe raadio helitugevuses. Naabrimehe raadiost kuulsin (seda tuleb ju uskuda), et soojad suvepäevad jäetakse sel aastal ära ja neid saab järele teha sügisel või äärmisel vajadusel talvel. Tähendab, et neljast aastaajast me maal enam siiski rääkida ei saa! Meil on alles kevad, sügis ja talv. Mesilassülem pole küll tarust veel ära lennanud, aga kui mesilased lähevad, siis eks nad kitsikuse pärast lähevad ja nende lende me juba keelata ei saa.