Aga mida ette võtta konkreetse rebaseperega? Kurja reinuvaderid ju kellelegi ei tee, pigem vähendavad näriliste hulka. Võtavad rajalt maha ka mõne varese või pardi, kes mõlemad on tegelikult ehedaks näiteks, mis juhtub metsiku loodusega vales keskkonnas – hakkab looduslike vaenlaste puudumisel kontrollimatult paljunema. Nõnda võib minna ka rebastega, kui neid linnast välja ei juhatata.
Pealtnäha armsad pesukarud on muutunud nuhtluseks paljudes Ameerika linnades, aga juba ka Euroopas. Helsingis on suur probleem jänestega, need kasvavad hea prügitoidu peal jõudsalt. Kuidagimoodi neid jahtida ei saa, sest kes linna vahel ikka paugutama asub. Mingil ajal hakati neile vibujahti pidama, isegi oli vist iga pikkkõrva eest väike pearaha välja pandud. See ajas marru aga loomakaitsjad.
Helsingis on suur probleem jänestega, need kasvavad hea prügitoidu peal jõudsalt.
Võibolla ei peaks kohe kõiki päästma hakkama, vaid tuleks küsida spetsialistidelt, kes tunnevad loomade kombeid ja harjumusi ning on jälginud nende kohastumist, kuidas oleks mõistlik talitada. On ennegi rebaseperesid taluõuedes pesitsenud ja pole kuulda olnud, et kuhugi oleks tekkinud rebasekoloonia. Küllap on neil ikkagi metsas mugavam ja harjunum elupaik.
Teisalt – kui oleme metsaasukate elupaigad segi pööranud ja hävitanud, peavad kohanema nii loomad kui ka inimesed sellega, et elamegi linnakeskkonnas kõrvuti, ning katsuma hakkama saada. Pikemas perspektiivis tuleks otsida mõlemale poolele sobivaid lahendusi. Ja et oleks, kust teadmiste kogumisega alustada, lugegem näiteks Tuul Sepa raamatuid ja kirjutisi.