Kui me seisame silmitsi idanaabri rünnakuga, siis ootab üks minu ülemustest mind tööle kiirabisse, Kaitseliit rindele, vabatahtliku päästekomando pealik tagalasse näiteks inimesi evakueerima ja kõige tipuks tahab ajalehe peatoimetaja minult ka kiiret sündmuste kajastust. Sõjalise rünnaku korral on selge, kuhu enamik mehi ja naisi suunatakse, aga tundub, et keegi pole mõelnud sellele, mis saab meie tagalast.
Vabatahtlikkus aitab kulusid kärpida, aga äkki ikka alustaks peeglisse vaatamisega ja asuks kärpima kontori poolel. Olles oma ajakirjanikukarjääri jooksul käinud kõikvõimalike eesliinitöötajate tööga tutvumas, võin julgelt väita, et nemad seisavad Eesti riigi eest viimse veretilgani. Sedasama ei saa aga väita mõne kontoriinimese kohta, kes kasseerib kuu lõpus kahekordse päästja või politseiniku palga, tegeledes sealjuures enda koha õigustamiseks täiesti debiilsete probleemide püstitamisega, ja seda vähimagi ettekujutuseta, mida tähendab haisvas prügilas 12 tundi leeke summutada.
Jah, kontoriinimesi on vaja, et asi sujuks, aga siinkohal julgen küll välja öelda, et siseturvalisuses on jurist, arendusekspert ja strateeg eesliinitöötaja teener, mitte vastupidi.