Visuaalselt on olukord nagu pisut teine, aga isuäratavamaks roog eriti ei muutunud. Umbes sama trall on käinud poliitikas ja riigijuhtimises niikaua, kui oma ajakirjanikutöö kõrvalt mäletan. Nupud tõstetakse ringi, aga tegelikkuses ei muutu midagi.
Peaminister Kaja Kallas pakib oma kabinetis asjad kastikesse, viipab mahajääjatele magusnukral pilgul ja suundub avaratesse eurokoridoridesse. Samal ajal seisab senine kliimaminister Kristen Michal juba kannatamatult jalalt jalale tammudes peaministri kabineti ukse taga, karbike kirjatarvete ja tähtsamate paberitega näpus. Peaministrikandidaadiks olemine on
Michalile tore egopaitus, suunurgad kerkivad edevusest vaat et iseenesest kõrvuni.
Ärevus on pugenud teistessegi kabinettidesse, sest kõik loodavad võtta nüüd suurema ja magusama ampsu, kui oli varasem. Tühja sest, mis varem sai räägitud ja lubatud, kes seda kõike üldse enam mäletabki, sest uues karjas tuleb ikka uluda selles helistikus, mis karjajuht ette annab.
Elevust on tunda igas koridoris, see ulatub isegi vetsu ja sööklasse. Aga midagi on nagu puudu. Seesama lõunasöögi ümbersättimine taldrikul ei aita, sest uusi maitseid ei teki ja uut elamust ka mitte. Sama kehtib võimukoridorides. Kus on see säravate silmadega ideoloog, kes oma hullude ideede ja tõeliselt põleva hingega asuks riigi etteotsa? Koondaks enda ümber samasugused või siis sütitaks tule nendes, kelles see kustunud.
Aga ei. Kui esimene elevus kadunud, kohad jagatud, põhimõtted murtud ja kokkulepped uuendatud, jätkub kõik täpselt samamoodi, nagu oli varem. Kuni saabub uus elevuselaine, keegi läheb, keegi tuleb, liha tõstetakse salati kohale ja kartul jääb paigale, kuid keskpärast sööki ei muuda see mitte sugugi maitsvamaks.